Översättare: death_star www.SweSUB.nu
Lyssna på mig. Okej, du vinner.
Du kan åtminstone sluta spela den där låten. Du vet att jag hatar den.
Varför är du så tyst?
Säg något!
Du är där. Och du tittar på mig.
Tror du att du kan lura mig?
Nej, du kan inte lura mig för att jag kan känna din närvaro.
Och dina rörelser. Jag kan även känna lukten av dig.
Om du tror... Om du tror, din jävel-
-att jag ska hänga mig medan du tittar...
- Vad hände? - Vad är det, Julia?
Hör du mig, Julia? Hämta lite vatten. Ta det lugnt.
- Mår du bra, Julia? - Hon föll.
- Ring en läkare, skynda! - Nej, jag mår bra. Jag mår bra.
Det här är Sara. Jag kan inte svara just nu. Vänligen...
Tror du att det är en bra idé att dyka upp efter sex månader?
Jag måste få veta att hon mår bra.
Sara?
- De har kanske gått ut. - Nej. Jag vet att det har hänt något.
Strömmen fungerar inte.
- Propparna verkar bra. - Jag ska titta där uppe.
Sara?
Jag kan inte hitta henne, Isaac. Vi frågar grannarna.
- Kom inte ner. - Varför?
Vad är det?
Isaac, berätta vad det är.
- Vad är det? - Julia... Följ med mig.
- Kommissarie... - Jag beklagar över det som har hänt.
Nej, tack.
Rättsläkarna säger att Sara tog livet av sig igår kväll, under strömavbrottet.
Men vi måste ta reda på varför.
Jag har fått veta att hon led av en degenerativ sjukdom.
Ja, en progressiv synnedsättning, samma som min fru.
- Men Sara blev blind för ett år sen. - Och hur hanterade hon det?
Min syster var inte deprimerad, om det är vad du menar.
Hon var faktiskt... Hon skulle opereras, eller hur?
Hon väntade på en donator, men hon hoppades på att få tillbaka synen.
Hon kanske tröttnade på att vänta.
Okej.
Ja, tack.
Dr Roman kan inte komma på begravningen och han beklagar sorgen.
Han vill också undersöka dina ögon innan du går hem.
Strömmen är tillbaka, Isaac.
Lyssnar du?
Och CD:n började spela. Hörde du det?
- Ja. - Tycker du inte att det är konstigt-
-att Sara lyssnade på musik innan...? Dessutom hatade hon den där låten.
- Julia... - Tänk om hon inte var ensam?
- Tänk om hon var med någon? - Snälla, Julia.
Vi kanske aldrig får reda på hennes orsaker. Vi hade inte hört från henne på månader.
Det är konstigt. Jag måste veta vad som hände.
- Det är inte bra för dig att bli upprörd. - Jag är inte orolig för mig själv.
Det är jag. Stress kan göra dig blind.
Det har bara hänt mig två gånger under fem år.
Och du har förlorat 20% av din syn.
Nej... igen.
- Har du hittat något? - Inget, inte ens ett stearinljus.
- Det är dags att träffa grannarna. - Okej, skynda dig.
Isaac?
Julia.
Ursäkta mig.
Jag beklagar sorgen. Jag heter Blasco, hennes granne.
Jag kände inte din syster så väl-
-men Lia älskade henne mycket och hon ville att jag skulle ge dig den här.
- Lia? - Min dotter. Sara brukade låna hennes böcker.
Den stackars flickan är så upprörd att hon inte ville gå ut ur bilen.
Hur som helst... Lia vill veta om Sara lämnade en lapp.
- Vi vet inte. - Jag förstår.
Jag ska inte störa er något mer.
- Ska vi fortsätta? - Bara en granne och sin dotter?
Jag visste inte att hon var så ensam.
Men jag förlät henne.
Och jag förlät dig också.
Nu måste jag bara förlåta mig själv för att jag inte var vid hennes sida.
Men jag gjorde allt jag kunde, eller hur, Isaac?
Obduktionen visar inte något konstigt.
- Har ni sökt efter fingeravtryck? - Vi hittade bara våra och hennes.
Okej, men... Den där låten...
Och det som hände på kyrkogården?
Det finns inga bevis på att någon var med din syster.
Och ingen har sett eller hört något misstänkt.
Du kan prata med Soledad om du vill.
- Med vem? - En gammal dam som bor i närheten.
Hon hjälpte tydligen din syster när hon blev blind.
Ta inte för långt tid.
- Var bor hon? - Följ repet på gården.
Vilket rep?
- Den gamla damen vet nog inget. - Ingen annan visste bortsett från dig.
Du måste prata med din fru. Hon kommer att få reda på det förr eller senare.
Jag väntar på rätt tillfälle.
Mrs Soledad?
Hallå?
- Vem är det? - Det är Julia, Saras syster.
Jag kommer strax.
Ursäkta för röran. Huset måste vara ganska äckligt.
Hallå...
- Är du där? - Ja. Ledsen, jag visste inte att...
Jag är också ledsen. Jag ville gå på din systers begravning, men...
...det tog mig en timme att hitta ett par passande skor.
Det gör inget. Var du en bra vän till Sara?
När hon började förlora sin syn, ett år sen, brukade vi ha långa samtal.
Men på sistone pratade hon knappt med mig. Hon hade skaffat nya vänner.
- Vilka nya vänner? - Yngre människor.
- Från Baumann Centre. - Baumann Centre. Vad är det?
Ett center för blinda människor, inte långt härifrån.
Ett sånt där ställe där de får dig att tro att du kan leva ett normalt liv.
Om du inte kan höra, är du döv. Om du har förlorat en arm, är du en krympling.
Om du inte kan se, är du blind. Inget kan nånsin vara som det brukade vara.
Mrs Soledad, var kan jag ta en taxi? Tack.
Gå rakt fram, nerför trapporna och sväng höger.
- Stackars Sara. Varför skulle hon hänga sig? - Sluta tänka på det.
- Ska vi ha en tyst minut? - Ingen av oss kunde stå ut med henne.
- Tycker du inte att det är konstigt? - Vi har alla tänkt på att göra det nån gång.
Dela...
Nora har rätt. Jag tänkte en gång på att skära av handlederna.
Med stearinljus och operamusik.
Jag också, jag tänkte på att hoppa ut genom fönstret.
Vi har tänkt på det, men inte gjort det. Det finns en anledning till att leva.
Sara kanske inte hittade några.
Och en pojkvän verkar inte vara en bra anledning?
- Hade Sara en pojkvän? - Hon sa att hon träffade en kille.
- Vem? - Ingen aning.
De hade gått ut tillsammans i ett par månader.
De åkte även till Bellavista tillsammans i en vecka.
- Vad finns i Bellavista? - Rum för sex.
Tyst!
- Vad konstigt! Fan! - Vad är det?
Det är någon här. Jag skulle säga att det är Sara.
- Jag kan känna lukten av henne också. - Något rör sig.
- Jag har henne! Ring vakten! - Jag är Saras syster.
- Julia? - Ja.
- Varför spionerade du på oss? - Jag vill bara inte störa.
- Vem är han? Mannen som kom med dig. - Jag kom ensam.
Det är någon annan här. En man och han är bakom dig.
Vänta!
Vem är du?
Vänd dig om.
Jag sa vänd dig om!
Nej!
Isaac?
Hotell Romeo, Bellavista.
Vad hände med dig? Du är genomvåt.
Det började regna när jag gick ifrån Soledads hus.
Har du varit med henne hela tiden?
Hon bjöd mig på te. Jag kunde inte tacka nej.
Julia, jag gick för att leta efter dig. Du gick därifrån för en timma sen.
- Var har du varit? - Varför är du så kontrollerande?
Jag kan också fråga dig vad du letar efter.
Okej.
Okej. Jag är säker på att det var något konstigt i Saras självmord.
- Det är någon som iakttar oss. - Snälla, Julia.
Vem?
Hennes pojkvän.
Hade Sara en pojkvän? Vem sa det?
Några blinda flickor vid Baumann Centre sa det till mig och någon spionerade på oss.
- Hur vet du det? - För att jag sprang efter honom.
- Du sprang efter honom? - Ja, det gjorde jag. Isaac.
- Isaac! Vad gör du? - Vi ska lämna det här huset.
Om jag måste vara en kontrollerande make, så kommer jag att vara det.
Och om jag måste dra ut dig härifrån, så kommer jag också att göra det.
Jag tänker inte låta dig få ett anfall. Jag skulle aldrig förlåta mig själv.
Din systers bortgång har sårat oss tillräckligt.
Du har rätt.
Jag känner inte för att åka hem. Kan inte vi åka nånstans, du och jag?
Vart vill du åka?
- Är du säker på att du vill stanna där? - Det ska vara det mysigaste hotellet.
Fin utsikt, eller hur?
- Julia. - Ja. Det är vackert.
Tack.
- Julia... jag ska parkera bilen. - Ja, okej.
- Minns du inte min syster, en blind kvinna? - Jo, en kollega pratade om henne.
Det här kan låta konstigt, men kan du ta reda på namnet på mannen som var med henne?
- Det finns inget namn på kvittot. - Ledsen, men jag minns inte någon man.
Saken är... min syster är död och jag måste hitta den här mannen.
Få se... Jag förstår inte. Hennes bokning är inte registrerad.
Det är som om alla uppgifter har tagits bort.
- Är du säker? - Det måste vara ett datorproblem.
Du kan försöka på El Arlequin. Det är restaurangen vi rekommenderar till våra gäster.
Tack så mycket.
Tack.
Jag förstår inte hur de kan rekommendera den här restaurangen.
Jag gillar den.
Det är inte din stil alls.
Och den där kyparen slutar inte att stirra på dig.
Jaså?
- Du inbillar dig. - Kanske.
- Mina läsglasögon... - I din rock? Vad konstigt.
Jag ska gå och hämta dem och jag ska gå på toa också.
Om han raggar på dig, så skrik bara.
Vilken förändring! Det framhäver dina ögon. Jag visste att de var gröna.
Du blandar ihop mig med min tvillingsyster. Hon var här förra veckan.
- Med hennes pojkvän? - Hennes pojkvän?
- Hon kom med en man, inte sant? - Ja, jag tror det.
- Kommer du ihåg hans namn? - Nej, ingen aning.
Han var väldigt tyst, väldigt ledsen.
- Kan du beskriva honom? - Visst, han var...
- Han var vanlig, som alla andra. - Var han lång, kort, blont eller mörkt hår?
Jag kan inte minnas just nu.
Hur kan du minnas min syster men inget om mannen?
Hon drog till sig lite uppmärksamhet men den där ögonbindeln.
- Ögonbindel? - Hon hade bandage efter operationen.
- Genomgick hon en operation? - Därav gissningen på hennes ögonfärg.
Hon skulle komma när hon hade återhämtat sig, och om jag gissade hennes ögonfärg...
- Pablo, kan du komma en stund? - Visst. Ursäkta mig. Hälsa henne.
Jag kunde inte hitta dem.
Få se hur jag klarar det.
Är något på tok?
Sara var här förra veckan.
Julia... vad gör vi här?
Kyparen sa att hon hade ögonbandage. Förstår du?
Om hon opererades och hade en chans att återfå sin syn, varför skulle hon begå självmord?
Berätta varför.
- För att operationen fungerade inte. - Va?
Det fungerade inte.
Dr Roman berättade igår.
Jag väntade på rätt tillfälle att berätta för dig.
- Den där mannen existerar. - Julia.
- Något mer jag bör veta? - Jag försökte bara skydda dig.
- Från vad? - Från sanningen.
Vad är sanningen?
Sara begick självmord för att hon inte kunde stå ut med att vara blind.
Julia.
- Visste du att hon kom hit med sin pojkvän? - Det bevisar inget.
Och varför gömmer han sig? Varför dök han inte upp på begravningen?
Kanske var han inte med henne då.
Han kanske lämnade henne när han fick reda på att hon aldrig skulle återfå sin syn.
Så lätt? Så lätt, va?
- Jag kan inte fatta att du är en psykolog. - Julia!
Herregud!
Vad gör du? Julia. Såg du inte bilen?
Du såg inte den, eller hur?
- Hur många anfall har du haft? - Två.
Fan!
Fan.
Om...
- Om jag blir blind... När jag blir... - Nej. Det kommer inte att hända.
Att inte vilja det betyder inte att det inte kommer hända.
Isaac.
En gång sa du till mig att...
...när du tittade i mina ögon, kunde du se hela universumet.
- Det kan jag fortfarande. - Tänk om hela universumet stängs av?
Blunda.
- Va? - Blunda.
Kan du se mig?
Självklart kan jag inte.
Hur vet du då att jag fortfarande är här med dig?
För att jag kan höra dig.
Om jag håller tyst? Hur vet du att jag fortfarande är här?
Jag kan röra dig.
Och du kan känna lukten av mig.
Och kyssa dig.
Lova mig att när dagen kommer, så åker vi tillbaka till öknen.
- Va? - Du vet?
Det sista jag skulle vilja se är den där himlen med dig.
- Julia... - Lova mig.
Lova mig.
Jag lovar.
Men du måste lova mig...
...att du slutar jaga spöken.
Och att vi ska gå och träffa Dr Roman.
I morgon.
Okej.
Jag hämtar bagaget till bilen. Jag väntar på dig utanför.
Om 15 minuter.
Fröken Levin.
Jag beklagar verkligen sorgen. Jag heter Crespulo.
Jag läste om din syster på dödsannonsen i tidningen.
- Tack. - Jag har något som tillhör henne.
Några timmar efter din syster gick hittade jag en nyckel i hennes rum, under sängen.
Jag tror att jag la den här nånstans.
Tack.
Mr Crespulo. Jag är ledsen.
Mr Crespulo...
- Min syster kom hit med en man, va? - Den osynliga mannen.
Ursäkta?
Ingen kommer ihåg mannen som kom med din syster, va?
Tja... Det betyder inte att han är osynlig.
Det finns människor som saknar ljus.
Vet du hur det känns att gå in nånstans och inte bli märkt?
Eller att gå på gatan och folk stöter på en?
Eller fråga något för tredje gången och ingen svarar på din fråga?
Det är mannen du letar efter. En paus, ett vakuum.
En frånvaro.
- Det är därför ingen kommer ihåg honom. - Ingen förutom du.
På sätt och vis är jag också osynlig.
Det har gått många år sedan sist någon kom ihåg mig.
Den här mannen... Vet du var jag kan hitta honom?
Vad är du rädd för?
Han parkerade sin skåpbil på en parkeringsplats två kvarter neråt gatan.
Det finns en övervakningskamera som spelar in dygnet runt.
- Tack. - Vänta! Var försiktig.
Mannen som var med din syster hade mycket arga ögon.
Han vet hur man blir en skugga.
Om någon känner sig osynlig och är arg på världen, kan han vara farlig.
Han har inget ljus. Ingen tittar på honom. Han kan smyga sig på dig och...
- Var har du varit? - Såg du någon?
- Jag har väntat i tio minuter. - Vänta lite.
Han är här. Och jag vet hur man hittar honom.
- Vad gör du? - Låt mig prata med vakten.
- Lugna dig! - Vänta här.
- Var inte så oförskämd! - Du lovade mig igår kväll.
- Jag står inte ut längre! - Jag sa att du inte ska skrika på mig!
Det finns inget mysterium i Saras död! Vill du ha filmen? Du kommer att få den.
Men den här skiten slutar här och nu, okej?
Du har nått...
Ursäkta mig. Har någon varit här och frågat efter säkerhetsvideo?
Jag vill inte ha problem, okej?
Den där mannen kom, gav mig lite pengar och jag lovade att hålla tyst.
Han är min man. Jag har väntat ett tag. Vet du vilken väg han gick ut?
Han stack så fort min lilla vän gjorde kopiorna han ville ha.
Och... Var det någon annan här?
- Är du säker? - Ingen.
Vi kan kolla på skärmarna ifall vi ser något.
Vad i helvete?
Jag kommer snart tillbaka.
Helvete!
Vad är det?
Lugna dig. Det är jag. Någon har stängt av strömmen.
Det är omöjligt.
Min man har blivit kidnappad. Han är i fara.
Det enda vi vet är att någon stal några övervakningsfilmer.
Nej, jag har redan sagt det. Det var mannen som var med min syster.
Du måste hitta honom innan det är för sent.
Hur ska vi hitta någon som ingen har sett, inte ens du?
Crespulo.
- Han dödade honom för att han var... - Inga bevis på våld.
...den enda som kunde känna igen den osynliga mannen.
- Han gör sig av med sina spår. - Vad menar du?
- Min man är i fara! - Lugna ner dig, frun!
- Ring en läkare, skynda. - Vi behöver en läkare här nere.
Isaac.
- Proceduren är oåterkallelig. - Hur långt har jag kvar?
Jag vet inte... Kanske några timmar, dagar.
Kanske några veckor. Definitivt mindre än en månad.
Vi måste hitta en donator och operera så snart som möjligt.
Kände du Saras pojkvän?
Nej, jag kände inte honom.
Jag vet att du går igenom en svår tid, men du måste tänka på dig själv.
Snälla, försök att undvika känslomässig stress. Och ansträng inte ögonen, okej?
Ivan.
En pojkvän? Sara berättade aldrig för mig om några pojkvänner.
Hon litade inte på män. Till skillnad från mig.
- Eller dig. - Isaac har inte lämnat mig.
Det är vad alla kvinnor tror.
Jag hittade också på en historia när min man lämnade mig.
Han kunde inte stå ut med min son Angel. Min son var viktigare än något annat.
Sen började mina ögon urarta och jag blev blind.
Lyckligtvis tog Angel hand om mig i tio år tills jag vaknade en morgon...
...och han var borta. Min son var borta.
Vad för slags son lämnar en blind mamma?
Jag behövde hitta på en historia. Och jag håller mig fortfarande till den.
Sådan förnedring! Jag är ledsen.
Hallå?
Hotellet är helt automatiserad. Det finns ingen personal.
Gästerna skriver in sig via en maskin.
Banken ringde i morse för att meddela mig om en transaktion med din makes kreditkort.
Jag sökte igenom rummet och hittade den här på sängbordet.
Det finns saker om din man som du inte känner till.
- Han undanhöll Saras operation. - För att skydda mig. Läkaren sa...
Läkaren pratade inte med någon om operationen.
Hur kunde din man veta?
Kommissarie, en polisbil körde förbi Saras hus och såg ljus där inne.
Isaac?
Vänta här. Rör dig inte.
Isaac?
Hallå?
Isaac?
Julia!
Fan! Jag måste ut härifrån. Var är den? Håll dig lugn.
Var är dörren? Håll dig lugn.
Julia?
Kommissarie! Det är någon här nere. Kommissarie!
Lugna dig, Julia. Det är jag.
Det är någon här.
Vad är det?
Tänd ficklampan. Jag hatar mörker.
Snälla, säg något. Varför säger du inget?
Tack.
Hej.
Det är något du borde veta, Julia.
Din man lämnade ett brev.
Vi har kontrollerat handstilen och det råder ingen tvekan om att det är hans.
Lyssna...
Sara och Isaac hade varit älskare i sex månader.
Han ber om ursäkt i brevet.
Det förklarar de många samtal till henne som vi hittade på hans mobiltelefon.
Visste du att de hade kontakt på sistone?
Tänk, Julia. Insisterade Isaac på att få videon?
Förmodligen för att han inte ville att du skulle se honom på det.
Sen åkte han tillbaka till motellet och insåg att han inte kunde leva utan Sara.
Jag är ledsen, men det låter vettigt.
Vi hittade en donator. Vi kan operera imon. Du behöver bara skriva under här.
Tack.
Lugna dig, Julia!
Lugna dig. Sov lite mer.
Okej, Julia... allt gick bra.
Vi måste vara försiktiga nu. Dina ögon måste skyddas från ljus i två veckor.
Och sköt inte bandagen själv.
Om du tar bort det för tidigt, kommer det inte finnas en lösning.
Men oroa dig inte, du kommer att tas om hand.
Nej. Jag vill hellre åka hem. Jag hatar sjukhus.
Jag vet, tyvärr går det inte.
- Du behöver övervakning. - Jag kan... gå till min systers hus.
Jag vet hur man kommer dit mycket väl.
Ärligt talat, jag tror inte att det är en bra idé.
Men om jag inte kan se, kan jag inte känna.
Okej, vi gör så här. Du kan gå till din systers hus.
Men en vårdarbetare kommer att besöka dig varje dag, okej?
Det är något mer, Julia.
Din mans kropp är fortfarande här. Jag kan ta hand om det om du vill.
Nej.
Jag vill hellre göra det själv.
Kan du behålla kroppen tills jag kan se igen? Jag måste ta farväl av honom.
Vi sitter på soffan. Långsamt. Fortsätt gå...
- Här är dina saker. - Tack.
- Försiktigt. Oroa dig inte. - Inga problem.
Ska vi vänta här tills vårdarbetaren kommer?
- Kan du göra mig en tjänst? - Visst. Vad är det?
Jag vill veta vad den här nyckeln öppnar.
Vad än den här nyckeln öppnar så är det inte här.
- Har du försökt med alla lås? - Det har jag.
- Behöver du något mer? - Nej, tack.
- Ni kan gå. - Okej.
Hej. Du måste vara Julia. Jag är Ivan, vårdarbetaren.
Förlåt för att jag är sen. Det var dålig trafik. Jag ringde dig, men det avbröts.
Jag skulle ha föredragit en kvinna.
Om du vill ringa dr Roman... Vad har hänt med din hand?
Det är bara en skråma. Du kommer inte känna något i morgon bitti.
Jag ska göra middag till dig och städa lite. Du stannar här.
Förresten...
- Vad ska jag göra med glasögonen? - Kasta dem.
Medan du åt bekantade jag mig med huset.
Julia.
- Vad gör du? - Förlåt. Jag måste gå.
- Hur mycket är klockan? - Den är 21:00.
På de första dagarna glömmer vi bort tiden.
Jag ger dig några sömntabletter, för säkerhets skull. Och en personsökare.
Om du vill kontakta mig, tryck på den här knappen. Ge mig din hand.
Här är knappen.
Kom.
- Vad gör du? - Jag måste stoppa dig i säng.
- Ursäkta, men jag kan göra det själv. - Är du säker?
Gick det bra?
Okej, du vinner. Stoppa mig i säng och sen kan du gå.
Vem är det?
Lugna dig. Lugna ner dig, älskling.
- Det är jag. - Isaac?
Isaac?
Hur är det möjligt?
Säg inget.
Tack.
- Vad gör du? - Tar av det här smutsiga bandaget.
- Så att du kan se mig bättre. - Nej!
Så där ja.
Låt mig vara. Släpp mig! Släpp mig!
Kämpa inte emot, lillasyster. Vi är två mot en.
- Rör dig inte. - Nej, sluta!
Gå bort från mig!
- Ivan. - Är allt som det ska?
- Jag tror att det är någon i huset. - Va?
I rummet bredvid.
- Gå ingenstans. Jag ringer polisen. - Nej, Ivan.
Är du fortfarande där?
Du måste få ut mig genast.
- Var är du? - I gästrummet.
Det är bra. Hitta dörren och gå ut ur rummet.
Hitta dörren till höger.
- Han är där. - Räcket är framför dig. Leta efter det.
- Okej, ja. - Håll i räcket.
Gå ner sex steg till den första avsatsen.
Sen är det nio till.
Julia...
- Jag är på nedervåningen. Nu då? - Följ väggen till dörren.
Vem är du?
Vad är det som händer? Gå ut ur huset! Skynda!
Det finns inga tecken på att någon gick in i huset.
Det var någon där. Och han letade efter något.
Ledsen, men det finns inget mer jag kan göra.
- Vill du att jag ska ringa sjukhuset? - Varför?
Du kanske inte borde återhämta dig här med tanke på vad du har gått igenom.
Du tror inte på mig heller.
Jag säger bara att i din situation så är det normalt om dina sinnen lurar dig.
Öppna inte ögonen nu.
Du kan släppa nu.
Vad är det?
Mina ögon kan skadas, eller hur?
Nej, jag ville bara byta bandaget och jag vidtog försiktighetsåtgärder.
Jag har gjort det här hundra gånger. Oroa dig inte.
När jag var 20 år, var jag med om en bilolycka och jag var blind i två månader.
Och som du nu, så inbillade jag mig saker och hade mardrömmar.
Och jag avvisade vårdarbetarens hjälp.
Jag kunde inte stå ut med tanken på att bli blind.
I slutändan återfick jag min syn.
Men under de här månaderna...
...förstod jag hur det var att leva i mörkret.
Det är därför jag blev en vårdarbetare.
Du hittade på det där för att få mig att må bättre.
Nej. Ring sjukhuset om du inte tror på mig.
Jag vet att du är rädd, men det enda sättet att bli av med rädslan är att bekämpa det.
Vad säger du?
Ska du låta mig hjälpa dig?
- Vad hände? - Du spillde.
Försök att ta dig till dörren. Följ väggen med handen...
Och efter vitrinskåpet...
Det går upp och ned för mig. Men jag har sovit mycket bra de senaste nätterna.
Ivan har haft mycket tålamod med mig hela veckan.
Ja, han tar bra hand om mig. Det ska jag. Det ska jag, ja.
Tack så mycket för att du ringde. Adjö.
- Ska du gå? - Ja. Det är lite sent.
Du kan väl stanna lite längre? En liten stund.
- Är du fortfarande rädd? - Nej. Nej, det är inte det.
Det var inget.
Ska jag göra en speciell middag för två?
- Gå och titta på TV. Jag ska laga mat. - Det är lite svårt.
- Dricker inte du för mycket? - Jag firar.
- Vad? - Om fyra dagar-
-kommer bandagen att tas bort och jag kommer att se igen.
Allt kommer att ordna sig, Julia.
Du vet, om operationen inte fungerar så kan jag inte klaga.
Jag har sett allt jag har velat se.
Vad är det vackraste du nånsin har sett?
Lustigt! Så ironiskt att du frågar mig det.
Varför?
För att jag tillbringade hela mitt liv åt att leta efter osynliga planeter.
Mina ögon har sett fantastiska saker.
Men inget kan jämföras mot himlen i Sahara.
Det var där jag träffade Isaac.
Vi var på samma utflykt och vi tillbringade hela natten...
...med att stirra på himlen.
Jag frågade honom: "Är det inte det mest vackraste du någonsin har sett?"
Och han sa: "Ja."
När jag vände på huvudet insåg jag att han hade tittat på mig och jag blev nervös.
Och jag frågade honom...
..."Varför tittar du inte på universumet?"
Och han sa: "Jag behöver inte titta upp för att göra det."
"Jag kan se universumet i dina ögon."
Och vad hände?
Jag närmade mig.
Jag rörde vid honom.
Och jag insåg att han också var nervös.
I det där ögonblicket var det som om vi blev en person.
- Jag ville veta om han kände likadant. - Vad sa han?
Inget.
Han svarade med sin blick. Varför?
Varför tittade han på mig på det där sättet? Varför?
- Föredrar du att jag inte hade gjort det? - Jag vet inte.
När du hade förhållandet med Sara trodde jag att det bara var ett felsteg-
-men jag lovar, jag vet inte vad jag ska tro längre.
Jag vet inte vad jag ska tro.
Allt kommer att bli bra, Julia.
Lovar du?
Jag lovar.
Nej, jag kan inte. Jag kan inte göra det.
Det är inte rätt.
Ivan. Jag är ledsen.
Var inte det. Säg inget. Jag ringer sjukhuset och ber om att bli ersatt.
Är det vad du vill?
Och du?
Okej, jag kommer tillbaka imorgon och...
...om inte så kontakta mig på min personsökare.
Hjälp!
Lugna dig! Jag är Blasco, grannen! Lias pappa!
- Ring polisen, snälla! - Lugna ner dig! Du behöver en drink.
Nej. Ring polisen, snälla.
Varför vill du ringa polisen? För att berätta ännu en av dina mardrömmar?
- Förra gången trodde de inte på dig. - Nej. Det var någon vid min säng.
- Jag lovar, den här gången är det sant. - Och vad ville han? Våldta dig?
Det är min dotter. Var inte rädd. Jag sa åt dig att inte smyga dig på folk!
Gå och lägg dig igen! Och stäng dörren!
Mr Blasco...
Kan du ringa nu, snälla?
Självklart. Oroa dig inte.
Vad konstigt. Det finns ingen linje.
Lugna dig. Jag ska hämta mobiltelefonen.
Mobilbatteriet är slut. Det tar några minuter att ladda.
Sätt dig ner.
Sitt ner. Vad säger du?
Vill du ha något att dricka medan vi väntar?
- Vad säger du? - Kan jag få ett glas vatten?
- Vatten? - Ja, jag är lite torr i halsen.
Vart ska du, Julia?
Hörru!
Frun! Var är du? Frun!
Snälla, svara.
Ivan. Svara, snälla.
Vad är det, Julia?
- Julia! Vi går till ditt hus. - Inte mitt hus.
- Lugna ner dig. - Nej, mitt hus är inte säker.
Snälla. Ta mig till ditt ställe.
Okej. Tack. Hej då.
Vad sa de?
Kommissarie Dimas är inte i tjänst förrän sju.
Du borde vila lite och jag följer med dig i morgon bitti.
Jag kommer inte låta någon göra dig illa.
Du kan sova i min säng. Jag har en madrass. Jag kommer snart.
- Nej. - Jag är strax tillbaka. Du är trygg här.
Jag är tillbaka om en liten stund.
Ivan?
- Vem är du? - Jag är Lia. Lia Blasco.
- Kom inte nära. Hur hittade du mig? - Jag följde efter dig. Jag var Saras vän.
Lyssna, min pappa har inget med det här att göra.
- Din pappa ljög för mig. - Min pappa är ensam och du är snygg.
Jag tror inte på dig.
Det var jag som tog nyckeln och har spionerat på dig.
- Du? - Har du mardrömmar? Sara hade också det.
Hon drömde om någon som tog av bandaget och genomborrade hennes ögon med nålar.
Det finns ett monster på gatan, men ingen kan se honom för att han gömmer sig i mörkret.
Han gjorde Sara blind och kommer göra detsamma med dig.
Det är han. Jag följde efter honom och provade nyckeln. Idag såg jag nålarna igen.
- Det är han. Det är vårdarbetaren. - Nej.
Lyssna på mig!
Tror du verkligen att Isaac tog livet av sig? Han älskade dig.
- Han älskade Sara mer. - De ville inte oroa dig.
Det är därför de inte berättade för dig. Sara sa det till mig.
Isaac skrev ett självmordsbrev. Låt mig vara.
- Monstret tvingade honom att skriva det. - Monstren existerar inte. Det räcker!
Det här gör det.
Han samlar bilder.
Hans vägg är täckt med bilder på dig och Sara.
- Han tog bort dina ögon. - Det räcker! Låt mig vara!
Vad gör du?
Använd nyckeln om du inte tror på mig.
Var är nyckeln?
- Han tog den. - Nej, du tog den.
- Varför jag? - Jag vet inte. För att skydda din pappa.
- Säg inte till honom att jag är här. - Lia.
- Ivan? - Vad gör du, Julia?
Jag är jättenervös.
Jag gör en kopp te till dig. Det hjälper dig att slappna av.
- Ivan... - Ja?
Jag kan inte hitta nyckeln. Det är det enda beviset för att anklaga Blasco.
Tog du den?
- Du måste ha tappat den. - Snälla, ge mig den.
Jag bevarar den åt dig. Jag gör en kopp te. Sitt ner och slappna av.
Han ljuger. Han hade nyckeln.
- Vi måste ut härifrån. - Jag vill inte.
- Tror du inte på mig nu? - Det är omöjligt. Han är en vårdarbetare.
Fan! Det är låst.
- Julia! - Ja?
- Vill du ha socker? - Två teskedar, tack.
- Han ville droga dig och göra dig blind. - Vad säger du?
- Kan du ta av dig den här? - Nej. Hurså?
Då kan vi inte gå ut genom fönstret. Jag måste få tag i nyckeln.
Bli av med honom och vänta på mig i badrummet.
Här har du.
Jag tar dig till sängs och väntar tills du somnar.
Jag måste gå på toaletten.
Okej.
Tack.
- Är allt som det ska, Julia? - Ja. Vad var det där för oväsen?
Jag vet inte. Jag hörde det också. Jag trodde att något hade hänt dig.
- Skynda dig annars kallnar ditt te. - Jag är snart klar.
Lia, snälla.
Fyra dagar kvar. Bara fyra dagar.
Fyra dagar, fyra dagar.
- Jag måste gå ner igen. Allt väl? - Ja, jag kommer snart ut.
Lia.
Vad gör du här?
Varför gråter du?
Snälla, svara mig.
En tjej som heter Lia kom och hälsade på mig. Blascos dotter.
Och hon gjorde mig väldigt nervös.
- Varför tog du av dig bandaget? - Jag kunde inte se något.
Hon berättade hemska saker om dig och jag blev rädd.
Om mig?
Du skulle aldrig göra mig illa, va?
- Nej. - Jag behövde...
Jag behövde se ditt ansikte för att veta det.
Och vad såg du?
Inget. Jag kan inte se något.
Är du säker på att du inte kan se något?
Ibland tar det tid för ögonen att anpassa sig.
Operationen fungerade inte.
Jag är verkligen ledsen, Julia.
Förmodligen ljög flickan för dig för att skydda sin pappa.
I morgon... pratar vi med kommissarien och allt det här kommer att vara över.
Nej. Nej, snälla. Ta mig till sjukhuset nu.
- Nu, snälla. - Vi ringer dr Roman.
- Nu. - Lyssna på mig.
Dr Roman? Det är Ivan. Ledsen för att jag väcker dig vid den här tiden.
Jag har ett problem med Julia Levin.
Hon tog bort bandaget av misstag.
Jag förstår. Jag ska säga det till henne. Tack och ursäkta att jag stör dig.
Vad sa han?
Han är på ett möte. Vi kan inte göra något förrän nästa vecka.
- Ta mig till ett annat sjukhus då. - Nej. Roman sa att du måste vila.
- Jag behöver en andra bedömning. - Julia, skadan är skedd.
Men om du inte gör som jag säger, kommer det vara oåterkallelig.
Okej.
Varför reste du dig?
- Vattenkokaren visslade. - Jag tar det. Sätt dig ner.
Var försiktig.
Mycket bra.
Det är nästan klart.
Varsågod.
Tack.
Vad är det?
Varför gör du allt det här?
- Vad menar du? - Varför all den här omtanken?
Vad vill du mig?
Tja, Julia...
När...
...när du kysste mig...
...förväntade jag mig inte det.
Jag förväntade inte det, men tro inte att jag inte gillar för att det är inte sant.
Jag ville bara ge dig lite tid. Du har lidit mycket.
Och vissa skador måste läkas.
Vad jag försöker säga är...
...att jag vill vara med dig.
Drick ditt te.
Har du hällt i socker?
Jag går och hämtar.
- Två teskedar, va? - Som vanligt.
Klar?
Kan du vara snäll och följa med mig?
- Varför? - Jag behöver hjälp med frysen.
Kom. Vi går. Lämna den här.
- Öppna frysen. - Varför?
Gör det bara.
Öppna frysen, sa jag.
Lögnare.
Är du rädd?
Du vet inte vad rädsla är!
Du har ingen aning om vad rädsla är! Riktig rädsla.
Rädsla för att bli ignorerad och avvisad. Titta på mig. Titta på mig!
Du vet inte hur det är att leva i mörkret och gömma sig i en annan värld.
En värld full av tystnad, vänja sig vid att beräkna ens steg.
Alltid bära lämpliga kläder. Göra din röst en röst och ingen.
Och dina ögon, två ögon och ingen.
Det tar så lång tid att du till slut blir en skugga.
Men en dag får du reda på att blinda tjejer inser att du är där-
-att du andas, att du fortfarande lever.
Att du kan erbjuda dem dina ögon för deras, dina händer för deras...
Det är därför vår relation är så perfekt.
Det är därför... Vi måste fortsätta på det här sättet.
Om du inte är Ivan, vem är du? Vart tar du mig?
Det gör ont i ögonen. Något är fel.
Ta av bandaget, snälla.
Snälla.
Snälla, ta av det. Snälla, jag har ont i ögonen. Ta av bandaget.
Håll käft!
Jag ber dig.
Låt mig se.
Det har börjat igen, eller hur?
Den här gången...
...kommer det att bli mer intensivt.
Gå ut ur bilen. Du måste packa dina väskor.
Öppna dörren, Julia.
Öppna dörren för fan! Öppna dörren!
Öppna dörrjäveln!
Julia!
- Vem där? - Är ytterdörren låst?
- Är det du, Julia? Du skrämde mig. - Är den låst?
Ja, självklart. Vad är det?
- Det finns en mördare i området. - En mördare?
- Vi måste ringa polisen. Var är telefonen? - Där, i hörnet. Under tavlan.
Rör dig inte. Var tyst.
- Vad är det? - Stå still.
- Det är han. Han är här. - Vem?
Kom inte närmare, din jävel.
- Vem pratar du med? - Med en man som tror att han är osynlig.
Han gjorde Sara blind och han vill göra samma sak mot mig.
- Du skrämmer mig. - Håll dig borta.
Soledad, ring polisen.
- Ring polisen, skynda! - Gör det inte, mamma.
Angel...
Är det du, son?
Ja. Jag är hemma igen.
- Den här kvinnan säger att du jagar henne. - Hon är galen.
- Din son är en mördare. - Håll käft. Lyssna inte på henne.
Han dödade min man. Han dödade min man och Sara också.
- Det måste ha varit lätt att hänga henne. - Jag älskade Sara.
Hon tog livet av sig för att hon inte var kapabel att leva i mörker.
Kapabel? Ingen kan vänja sig vid det. Du gjorde henne blind. Du dödade henne.
- Är det sant, son? - Mamma. Du känner mig.
Jag sa rör dig inte. Ring dem. Gör det.
Jag visste att du skulle komma tillbaka.
Jag visste att du skulle inse att du bara kan vara lycklig här.
Jag sa åt dig att utan mig skulle du vara ingenting.
Mindre än ingenting. Osynlig.
Sen när kan du se mig, mamma?
Du är fortfarande min son och jag kommer inte låta någon ta dig ifrån mig.
Mamma, jag ställde dig en fråga.
- Sen när kan du se mig? - Angel, vad gör du?
Vad gör du? Nej.
Nej.
Lugna ner dig.
Det är jag. Lugna dig, mamma.
Den här vätskan angriper synnerven utan att orsaka någon smärta.
Oroa dig inte. Och de här nålarna är mycket användbara också.
- Gör det inte, snälla. - Jag måste göra det.
- Min pojke! - Oroa dig inte.
Vad gör vi här?
Jag kommer inte använda den på dig.
Din synnerv måste vara väldigt skadad vid det här laget. Det kommer inte ta lång tid.
- Det här kan inte sluta så här. - Oroa dig inte.
Oroa dig inte. När mörkret kommer, kommer jag att vara vid din sida.
Jag har packat dina väskor. Vi ska gå långt bort och ingen kommer hitta oss.
- Vi kommer att börja om från början. - Rör mig inte!
Rör mig inte, din jävel.
Jag kommer aldrig att älska dig. Aldrig. Hellre dör jag.
- Rör mig inte! - Är det vad du vill?
Släpp mig!
- Släpp mig! - Kom igen, gör det!
Stanna hos mig.
Gör det.
Gör det!
- Gör det. - Jag kan inte!
Självklart kan du inte. Fastän du inte vet om det... så älskar du mig.
Eftersom du vet att utan mig, är du ingenting.
Och jag är bara en skugga utan dig.
Varför låste du dörren, Julia?
- Hallå? - Kommissarie. Det är Julia.
Lyssna på mig för att det här är sista gången jag kommer att ringa till dig.
- Lugna ner dig. - Han har låst in mig i mitt hus.
Han kommer att döda mig. Om du inte kommer, är det för sent. Du måste tro på mig. Snälla.
- Snälla, lugna ner dig. - Lyssnar du på mig?
Kommissarie?
Julia!
Julia, polisen! Över trappan och hallen.
Är du där, Julia? Det är Dimas. Hör du mig?
- Vad gör du? - Håll käft!
- Vad är det som pågår? - Jag sa håll käft!
Kan du se honom? Kan du se honom, kommissarie?
Polisen! Lägg undan kniven! Händerna ovanför huvudet!
Titta inte på mig.
Titta inte på mig, snälla.
- Titta inte på mig! - Lägg ner kniven!
Lägg ner den!
Vad gör du? Lägg ner kniven!
Jag kommer att bli blind, eller hur?
Hur långt har jag kvar?
Du kommer att bli blind innan gryningen.
Jag vill att du gör mig en tjänst.
Kan vi få vara ifred?
Vad har hänt med hans ögon?
Han donerade dem.
- Och var är de? - Där han skulle velat.
Varför, Isaac?
Herregud, jag saknar dig så mycket.
Du lovade mig.
Du sa att när du tittade i mina ögon...
...att du kunde se hela universumet.
Det kan jag fortfarande.
JULIAS ÖGON